<strong>Загальна характеристика елементів тактики реґуляриої й партизанської армії</strong>
Коли брати за основу реґулярну армію, що діє в нор¬мальних умовах державного життя, то засоби й мож¬ливості партизанських відділів у порівнянні з нею ду¬же малі й обмежені. Але зате партизани завдяки своїм малим відділам та використанню маневру й руху за певних теренових умов і воєнних хитрощів можуть піднести ефективність (успішність) своїх бойових дій до тієї міри, що вона може в певних умовинах майже зрівноважити числову, організаційну й технічну перевагу ворога.
Розглядаючи поодинокі елементи, що мають вплив на тактику, хочемо вказати на їх додатні чи відемиї сторінки на партизанські дії.
Щодо питання співвідношення сил, то сили ворожої регулярної армії, що має ще на допомогу поліцію та
напввськові чи поліційно-військові формації (в часі миру якраз поліція веде боротьбу з повстанцями), ду¬же часто й десятикратно переважають сили повстан¬ських відділів. Вони (ворожі сили) теж краще вивіновані, вишколені, узброені та мають добре вишколе¬ний командний склад.
Партизанські відділи, звичайно, малі, слабше вишко¬лені (багато зовсім ні), гірше вивіновані, різно узброені, та не мають таких фахових, вишколених стар¬шинських кадрів.
Ці недоліки партизанських відділів у великій мірі рівноважать: кращий моральний стан (відвага, завзяття, риск, посвята) повстанців та ідея, за яку вони борються (знають, за що борються), загартованість на холод і голод, партизанська вигадливість і винахід¬ливість (з десятистрілок роблять ручні кулемети, пе¬реробляють советські набої до німецької зброї і т. д.), максимальне й найкраще використання тих засобів, що їх мають. Вишкіл поодиноких повстанців перево¬диться і поповнюється досвідом, здобутим на полі бою, та вирівнюється спритом і воєнними хитрощами пар¬тизанського командира.
Крім величезної численної переваги, ворог має над повстанськими відділами ще й таку ж велику техніч¬ну перевагу, а саме: важку зброю піхоти (важкі куле¬мети), артилерію, танки, літаки. Щоб могти цю коло¬сальну технічну перевагу ворога бодай частково зрів¬новажити, партизани діють малими відділами, в за¬критому, важкопрохідному терені, використовуючи для своїх дій всі природні перешкоди й ніч та в широкому маштабі маневри й рух. Таким чином вони не дають ворогові змоги використати проти себе цієї так великої технічної переваги. Вони стараються представляти собою надто малі для ворожої техніки цілі, (шляхом роздрібнення), що легко губляться в терені, швидко зникають, і до яких неможна дібратися важкою, зброєю.
Зрештою партизани стараються нищити всі ці тех¬нічні засоби ворога, де й як тільки це можливе, недопускати їх на поле бою шляхом нищення мостів, скла¬дів пального, гаражів і т. д.
Дуже велику перевагу над партизанськими відділа¬ми дає ворогові політично-адміністративна організація терену та засоби транспорту і зв'язку (районні осередки, станиці, МВД-МҐБ, шляхи, авта, залізниці, теле¬фони, телеграфи, радіостанції і т. д.). Зорганізований та впорядкований терен дає ворогові сильну оперативну ба¬зу, можливість швидкої комунікації та перекидання ча¬стин у терені, де появилися партизани. Тому при вся¬ких діях партизанські командири мусять брати це до уваги і, або старатися ці засоби організації терену (адміністрація), зв'язку й комунікації нищити чи знешкідливлювати, або так вести дії, щоб ворог не міг їх (тих засобів) використати проти нас (блискавична по¬ява, чин і зникнення відділу, використання умов те¬рену й ночі, сувора конспірація, заздалегідь пригото¬вані місця відступу і скриття та тому подібне).
Кожна регулярна армія в нормальних умовах діє звичайно вздовж якогось фронту, маючи перед собою ворога, а за собою — запілля (базу), з якої вона чер¬пає поповнення, і яке дає змогу на відпочинок вичерпаним в бою частинам та на лікування ранених і хво¬рих.
Партизанські відділи того всього в такому розумінні не мають. Ворог кругом них, вони мусять діяти серед во¬рога, не маючи ніякого ні запілля, ані найменшого зовсім спокійного і безпечного кутка. Полем бою партизана — цілий окупований терен, фронт на всі сторони, кожної хвилини можливість зудару чи зустрічі з во¬рогом. Партизан мусить бути вічно насторожений, вічно готовий до бою. Мусить уміти чувати, навіть у сні.
Це незвичайно важливий момент, що дуже дається в знаки партизанам. Цю від'ємну сторінку партизанської дійсности можна почасти зрівноважити. Зрів¬новажується вона з однієї сторони створюванням частими наскоками на ворога й засідками такого самого стану непевности й нервового напруження і для во¬рога (постійна непевність і нервове напруження «з'ї¬дають» моральні сили ворога), з другої сторони прихильністю, жертвенністю і допомогою населення (хар-чами, вивінуванням, переховуванням партизанів, здо¬рових, хворих і ранених, розвідкою, тощо) та зарадністю самих партизанів (здобуванням зброї та вивінувания в ворога, конфіскатою ворожого майна з колгоспів, молочарень, магазинів, тощо). При цьому пов¬станці повинні дуже вважати на те, щоб не надужи¬вати доброї до нас постави населення нерозважними кроками (иеконспіративною поведінкою й непотрібним наражуванням населення на небезпеку) та всією своєю поведінкою, ширенням наших кличів і вказуванням на займанницько-руїнницьку політику ворога, проти якої ми боремося, старатися з'єднувати собі це населення.
Населення в районі постійних дій партизанів є зви¬чайно своє і прихильне до партизанів (чи то бодай невтральне). Це дуже улегшує партизанам роботу. Але щоб користі з населення були ще більші, то треба над цим постійно працювати — виховувати населення. І то не тільки політичне щодо цілів нашої боротьби, воро¬жої руїнницької політики, але й практично щодо по¬ведінки у стосунку до ворога (конспірація, фальшиві інформації для ворога, розвідка для нас, пропаґанда серед ворожих частин, саботування доручень ворога, тощо); і то виховувати не тільки словом, а й усією своєю поведінкою (також конспіративною). Бо шкода кожного нашого слова, коли хоча б найменшим своїм ділом заперечено те, що говоримо (напр., не кажемо говорити про організаційні справи, а самі говоримо!). Обов'язком кожного партизана є звертати увагу дов¬кілля на похибки, що їх воно робить.
Однак, яке добре й яке прихильне не було б до нас населення, ми ніколи не повинні говорити йому ні про які організаційні справи (особливо про персональні, про завдання, чи проведені дії, про місця побуту, спроби руху, квартирування, воєнні хитрощі, власні втрати, стан зброї). Бо навіть серед найкращого гур¬та може трапитися зрадник, або вістка, навіть у доб¬рій вірі подана, може так поширитися, що дійде до сексота.
Дуже велику прислугу партизанам при виконуванні їх завдань можуть зробити терен та відповідне вико¬ристання пори дня й погоди та вміння достосуватися до довкілля (маскування). Але ці речі треба постійно студіювати і знати. Партизан мусить вміти ходити з відкритими очима, мусить вміти дивитися (обсервувати), бачити (помічати) й запам'ятувати собі бачені речі та використовувати досвід.
Це може комусь на перший погляд видаватися ма¬ловажною річчю. Але це дуже важливе, зокрема ж для умов партизанського життя, і воно нераз рішає про успіх партизанських дій та про життя чи смерть окремих людей, а то й цілих відділів.
У нас в загальному на ці справи в минулому не звертано уваги взагалі, або ж дуже мало (через від¬сутність туристики в мирних часах). Пересічно наш громадянин заледве слабо знає свою найближчу око¬лицю (4 до 5 км довкруги свого місця проживання). Нераз коли треба обминати якийсь небезпечний пункт, виявляється, що зв'язковий крім головної дороги чи стежки вже не знає інших, вночі не орієнтується в терені, блукає, нераз усю ніч водить людей по полях. Добрий партизан повинен добре знати свій терен так, щоб у найтемнішу ніч міг дати собі раду в усіх на¬прямках. Він повинен знати всі стежки, всі проходи, дороги навпростець, закриті місця, броди, терен, куди закрито можна підійти, чи перейти, де можна скритися, зробити засідку, тощо так, щоб у потребі не му¬сів шукати на мапі, чи розпитувати, але щоб уже сам це знав. Це тимбільш важливо, що ворог також уваж¬но студіює терен. Напр., раз чи двічі емґебист побуде в селі і вже знає всі підходи, закриті місця, стеж¬ки, тощо.
Особливо, коли знаходимося в якомусь терені пер¬ший раз, то повинні старатися зараз таки пізнати його та добре зорієнтуватися в нім (де, які місця добрі для відступу, звідки може зайти ворог, де поставити стій¬ки, тощо). І постійно, куди б ми не йшли, завжди по¬винні студіювати терен, запам'ятувати собі нові зав¬важені речі, або їх зміни, чи то поодинокі предмети, важливі об'єкти (мости), оцінювати їх під кутом пар¬тизанських дій і можливостей використати чи потре¬би знищити їх.
Щодо пори дня, то слід пам'ятати, що кожна пора має свої злі і добрі сторінки. Вдень нас далеко видно, але й ми дальше бачимо. Зате вдень ворог, особливо в відкритому терені, може краще використати проти нас свою численну й технічну перевагу (тому то «ніч наша і ліс наш»). Для того теж партизани використовують денну пору тільки для дій (рухів, бою) в закритому терені, чи то, коли до того змушені обставинами.
Ніч, зокрема ж темна, прикриває усе. Поле зорення вночі дуже обмежене і не дає ворогові змоги на вільний обсервований вогонь, особливо ж важкої зброї, та на належне використання технічної, а почасти й чис¬лової переваги (бо розгортання сил утруднене); ніч унеможливлює справне керування боєм і дуже часто доводить до грубих тактичних промахів сутичок по¬між власними відділами, (заблукання, тощо). Ніч під¬силює момент непевности і паніки. Тому то добре зорганізований і зіграний, навіть невеличкий, відділ, що має добру розвідку, може нанести величезних втрат і вдесятеро сильнішому ворогові. Момент заскочення грає при тому дуже важливу ролю.
Однак при нічних боях слід теж пам'ятати, що во¬рог може вжити світляних ракет і прожекторів. Тому слід старатися, наскільки це можливе, підходити до ворога закритим тереном.
З другої сторони ніч має для партизанів і деякі свої відємні сторінки. Вночі поле зорення і для нас дуже обмежене, тому легко наскочити на ворожу засідку, ворогові в самі руки, або розгубитися. Тому слід па¬м'ятати про обезпечення, зв’язок і місце збірки та кличку на випадок розбиття.
Вночі дуже добре все чути. Нераз найменший ше¬лест, чи шепіт, скрипіння взуття чи шелестіння одягу чути на далеку відстань, зокрема ж «по росі». Тому, слід старатися ходити й говорити якнайтихіше, постійно приставати й наслухувати, старатися, щоб не бряжчала зброя й виряд та не скрипіло взуття.
Слід пам'ятати про колір убрання (маскування), особливо ж в ясні ночі. Не добрі тут барви: біла, чор¬на й загалом темні. Не дуже добра й темнозелена. Най¬кращий тут «вибляклий», полинялий дреліх такий, як у ньому ходять большевики, або ясносіра барва (мішанина ясніших і темніших барв). На дорогах і на дуже сухій землі, чи стерні, надається вночі вилиняний, дуже ясний дреліх, або ж дуже ясносіра барва.
Слід пам'ятати, що навіть у найтемніші ночі добре видно силюет людини на тлі неба (при переходах че¬рез хребти гір), далі — що проти місяця видно краще, бо бачимо затінену частішу предмету чи особи, ніж як маючи місяць за собою (в білому світлі місяця кон¬тури й барви зливаються), особливо, коли барва пред¬мету чи одіння достосована до барви довкілля; слід пам'ятати, що рух дуже зраджує — впадає в очі. Слід пам'ятати, що в світлі не вільно бігти, бо помітять.
Таких способів тисячі: їх у такому загальному ог¬ляді годі й перелічити, то ж взято лише декілька прикладів. Ті речі зрештою треба уважено студіювати й розвивати щораз дальші способи. Найкраще вчи¬тися тих речей тим, що обсервуватимемо себе і дру¬гих та проводитимемо відповідні вправи — навіть в часі маршу чи на стійці. Напр., двоє людей говорить потихо, а третій, відійшовши на деяку відстань, при¬слухається і стверджує, з якої відстані вже було чу¬ти шепіт. Тоді на зміну йде другий, і т. д. Або ще так: один стоїть на місці, а другий іде раз проти місяця, а раз у протилежний бік і тоді інші стверджують, на скільки кроків було видно особу, чи предмет в одному й другому випадку. Потім можна ще стосувати зміну барв одягу, тощо. Коли приходиться нам іти рівнобіжно до дороги так, щоб з дороги нас не було видно, то найкраще спершу поставити одного повстанця близько дороги, щоб ствердив, на якій відстані від до¬роги вже справді не було видно окремих людей, чи групи осіб (група бо завжди скоріш впадає в очі). Тільки таким способом може партизан легко навчи¬тися ходити вночі й добре маскувати себе.
Лиха погода (дощ, сніг, завірюха) помітно влегшує виконання даного завдання (дії), але ж зате куди біль¬ше вичерпує людей; тоді завжди слід подбати про при¬міщення і відпочинок після дії. Вплив такої лихої по¬годи на ворога — психічний і фізичний, такий самий, як і вплив ночі; слід пам'ятати при ній про момент за¬скочення.
Щодо вивінування (одяг, взуття, мапи, компаси), прохарчування і санітарних справ, то партизани не мають ніяких певних постійних баз, як це є у випадку регулярної армії. Вони залежні від того, що здобудуть собі від ворожих відділів, з маґазинів, молочарень, колгоспів, або ж дістануть від населення. Повстанець повинен вміти переносити брак того, чи іншого, пови¬нен бути загартованим на спрагу, голод і холод. Він не повинен вимагати для себе від селян речей, яких вони самі не мають, чи не їдять (бо й таке бувало). Оче¬видно, що коли партизанові хтось не хоче дати їсти, хоч має й може, то цей не стане церемонитися й за¬бере силою, однак тільки в випадках виразної иеприхильности, чи ворожого наставлення даної особи.
Про санітарні справи (лікування хворих і ранених) треба вже заздалегідь подумати. Треба мати під ру¬кою малу аптечку, бодай з найконечнішими речами, та когось (санітар, медсестра), хто дбав би про сані¬тарні справи, і хто на тому розуміється, вмів би дати бодай першу поміч. Це має у відділі дуже велике зна¬чення, не тільки матеріяльне (допомога хворим), але й моральне.
<strong>Конспірація — основний елемент партизанської тактики</strong>
Тепер торкнемося ще трьох дуже важливих чинни¬ків, від яких остаточно залежить успіх чи неуспіх бойових дій партизанських та боївкарських відділів, а разом з тим і доля всього визвольно-революційного руху поневоленої нації, а саме: конспірації, розвідки й досвіду.
Конспірація — це основа кожного нелегального (під¬пільного) руху поневолених націй, руху, що нераз му¬сить тривати цілі десятки років (ОУН в часі польської окупації ЗУЗ, СВУ на Наддніпрянщині і нелегальні організації в царській Росії і т. д.).
У цій статті не станемо торкатися самих засад кон¬спірації та різних способів її здійснювання. Тут тільки з'ясуємо, яке значений має конспірація в цілості справ українського визвольно-революційного руху, а зокрема в бойових діях партизанських і боївкарських відділів.
Конспірація — це система таємних заходів, що їх політичні організації, які перебувають у конфлікті з пануючим режимом, стосують у боротьбі проти своїх ворогів (себто проти даного режиму) й противників для осягнення своїх політичних цілів. Конспірація має на меті охорону організаційного апарату від ударів противника, що має в руках величезну числову силу, технічну, організаційну і т. п. перевагу, і якому через те в відвертій боротьбі організація ніяк не могла б протиставитися. Щоб могти бодай почасти паралізувати ці переваги ворога, підпільна організація закривае (конспірує, тримає в цілковитій таємниці), людей| (прізвища, число, функції), побудову організаційних клітин (референти, ділянки, пости, залежності), різміщення своїх сил в терені, способи дій і засади боротьби (тактику), задуми й дії (які переводиться), власні втрати і загалом усе, що давало б ворогові якінебудь дані щодо складу, числа, способів діяння, а навіть побуту й щоденного життя членів організації.
Коли визвольно-революційна організація добре законспірована (ворог про неї нічого не знає), тоді вона, хоча б навіть не була велика числом, але сильна духом і характером — може завдати ворогові дуже великих (в першу чергу моральних і політичних) шкод, при власних якнайменших втратах і дуже великих успіхах (теж в першу чергу морального й політичного характеру).
В обличчі добре законспірованої організації ворог стає безсилим. Його б'ють, йому шкодять, а він не може вдарити, не може боронитися, не знає, яка сила криється в цій організації. Хіба відразу нищити весь народ. Але це не виходить знов політично і коштує ворогу багато власних жертв і зусиль.
Кожний новий удар деморалізує ворога, показує йому його безсильність (хоча б не знати скільки мав танків, літаків і гармат), безрадність, підриває у ворожому таборі довір'я мас до свого проводу, до доцільности його методів, викликає в його людей страз перед цією організацією, розхитує ворожу адміністрацію і т. д. А на зовнішньому, міжнародньому полі авторитет даної держави окупанта паде щораз нижче вочах світу та заохочує його противників використати нелад і революційний рух внутрі його держави для своїх порахунків, а це в свою чергу створює воєнну ситуацію, придатну для всенародного зриву і здобуття |воєї держави.
З другої сторони такі дії й успіхи добре законспі¬рованої визвольно-революційкої організації підносять на дусі власну націю, з'єднують визвольно-революцій¬ному рухові нових прихильників, симпатиків і членів, спонукують народ до активнішої допомоги революційному рухові і жертв для цієї мети, підсилюють по¬чуття єдности внутрі нації, роблять націю відпорною І на всякі провокації і деморалізаційні заходи ворога тощо. А на зовнішньому форумі підносять визвольно-революційний рух, а з ним і всю націю в очах світу, і з'єднують їм симпатії, вводять в коло міжнародних заінтересуваиь (допомога на політичному й військо¬вому полі).
Само собою, що й ворог дуже добре здає собі спра¬ву з того всього, себто якою силою є добре законспірована організація і докладає всіх зусиль і ще більших коштів (видатків на поборювання революційних рухів нічим не обмежується!) для поборювання рево¬люційно-визвольної організаці всякими засобами, особ¬ливо ж шляхом деморалізації населення, донощицтва і провокації.
Ідеальний стан конспірації був би тоді, коли б ворог не мав змоги нічогісенько довідатися про внутрішні справи організації. Але ідеального стану конспірації ніколи не можливо осягнути тому, що рух, робота й дії даної організації розконспіровують її в меншій чи більшій мірі, розкриваючи деякі моменти організацій¬ного життя (особи, способи дій і т. д.). Треба собі зда¬вати справу з того, що чим більше розгорнено працю внутрі і дії назовні, то все те важче законспірувати  (роботу, дії), то більші можливості розконспірування.
Та річ не в тому, що в перших моментах (праця, дії, число членів) не можливо дотримуватися засад ідеаль¬ного законспірування організації (найкращим законспіруванням було б взагалі нічого не робити). Це т. зв. «вища сила», це вимоги роботи, це від нас не зале¬жить. І якщо б ворог знав про організацію тільки те, що спричинене цією, як сказано, «вищою силою», то він знав би ще дуже мало, і великої шкоди від цього для організації ще не було б.
Але дуже часто члени організації (часом навіть несвідомо), говорячи про справи організації з непокликаними людьми (навіть у найкращій вірі) чи пово¬дячись невідповідно в терені, розкривають перед во¬рогом ту чи іншу сторінку організаційного життя і да¬ють ворогові вгляд у справи організації, чого він так дуже добивається. Може ті, люди, що так легкодуш¬но говорять про організаційні справи й не розуміють, якого страшного злочину вони тим чином допускають¬ся як щодо організації, так теж і для всієї визвольної справи, якої колосальної шкоди вони завдають орга¬нізації розкриттям найдрібнішої справи, як вони лег¬кодушно самі допомагають ворогові її (організацію) розкривати й нищити, як вони тим самим вибивають з її рук найсильніші її арґументи — найпевнішу зброю проти ворога та, як таким чином вони (може й несвідомо) стають ворожими агентами чи сексотами. Або ще гіршими, бо вони мають вгляд в справи орга¬нізації, вони мають що «сипати», до них їхні товариші мають довір'я, якого вони надуживають, через що не один таки член, їх товариш, накладає головою.
Може, й несвідомо вони це роблять. Але від того справі зовсім не легше і фактом є, що від них ворог довідався про організаційні справи, отже вони зрадили організаційну таємницю. А шкоди, що через це потерпіла організація, нічим не дадуться повернути. Бо ворог, раз діставши нитку до справи організації, буде докладати всіх зусиль, щоб далі і далі її розмотувати. Запопадливо збираючи навіть — на перший погляд — дрібнички про організаційні справи й зіставляючи їх ніж собою, він з часом отримає досить вірний образ зрганізаційних справ.
Так отже, бачимо, якою колосальною зброєю може 5ути в руках організації справжня конспірація і скіль¬ки жертв та шкоди зазнає організація й нація, якщо гакої конспірації немає.
<strong>Розвідка — передумова успіхів партизанської тактики</strong>
Так, як у конспірації ми стараємося, щоб перед во¬рогом якнайстаранніпю закрити визвольно-революцій¬ний рух: організацію і все, що до неї стосується, так, з другої сторони, ми завжди повинні старатися якнай¬більше довідатися про ворога: про його силу, розмі¬щення, пляни, дії, способи дій, магазини, склади, втра¬ти, настрої серед війська, адміністрації, мас, словом, про все, що він собою уявляє та що задумує зробити.
Збирання таких вісток — це розвідка.
Не будемо тут спинятися над родами, методами й способами розвідки. Йдеться тут про те, щоб вказати на її велику ролю в визвольно-революцшнш роботі, зокрема, коли йдеться про бойові дії партизанських відділів.
Як ворог, при добрій конспірації з нашої сторони, стає безсилим, не можучи по нас ударити чи пере¬шкодити нашим діям, так і ми без належно постав¬леної розвідки не можемо як слід і з добрим успіхом вдарити по ворогові, нанести йому шкоди, чи, не зна¬ючи про його намір, перешкодити йому нанести нам шкоди, чи випередити його.
Тому кожний член організації, а то й кожний член нації повинен постійно збирати вістки про ворога, по змозі їх перевіряти і по інстанції подавати вгору. Особ¬ливо, коли йдеться про пляни ворога щодо організації (концентрація ворожих сил, гарнізони, засідки, об,яави та способи їх переводження тощо).
Але розвідчі вістки — це не фантазії, а голі, реальні факти, без прикрашувань і здогадів тих осіб, що по¬дають це. (Здогади слід подавати окремо, зазначувати їх, як такі). Факти, по змозі провірені, за поданням джерела (сам бачив, чи чув, від кого).
Можемо сміло ствердити, що у нас ще люди не вмі¬ють збирати матеріялу без додатків і прикрашувань, чи перекручувань, і подавати його до вищої інстанції. А вартість мають тільки правдиві, дійсні факти, доне¬сені в пору. Всякі фантазії тільки вносять хаос та через те тільки шкодять, затемнюючи наше справжнє знання про ворога. Крім того треба ще пам'ятати, що ворог може навмисне пускати різні сплетні, щоб нас дезорієнтувати, відвертати нашу увагу в інший бік, непокоїти. Розвідчу справу треба починати ставити від найпростішого. Найперше треба навчити людей обсервувати, помічати, слухати, запам'ятузати, і те, що зна¬ють, передавати вірно, просто, без прикрашувань, пе¬рекручувань і додатків, у формі донесення. Це буде одночасно і школення і певна користь.
Від цих простих справ треба послідовно переходити до щораз важчих. Завжди головне те, щоб добре обсервувати, слухати, подавати правду та провірити факти й джерело інформації.
Нижчі теренові організаційні чинники повинні ці розвідчі дані збирати, порядкувати і передавати, ко¬му треба.
Розвідка — це вуха й очі підпільної організації.
Партизанський відділ без належної розвідки — це так, як змагун-борець на сцені з зав'язаними очима й позатиканими вухами. Особливо, коли йдеться про певні дії, то їх завжди повинна попереджувати со¬лідна розвідка щодо сил ворога, їх розміщення, озбро¬єння, способу забезпечення об'єктів, терену тощо.
<strong>Бойовий досвід — основний капітал боротьби</strong>
Як уже згадано, наука тактики таких засад веден¬ня боїв, що відповідали б усім можливим умовам, не подає. Усе, що подається в тих чи інших правильни¬ках, це тільки приклади (яких може бути тисячі), на основі яких здорово думаючий командир має виробити собі погляд на раціональне ведення бою відповідно де умов і засобів, що їх має до диспозиції (люди, їх якість і вартість, вивінування і т. д.), та сил ворога. Це тим більше стосується до партизанських умов, де найкращим правильником і школою є досвід, здобу¬тий на полі бою і дуже часто окуплений кров'ю.
Цим ніраз не хочемо сказати, що військові правиль¬ники нічого не варті. Навпаки! Вони дають певні основи військового знання, певний здобутий вже досвід, певні приклади, школять розум і заставляють до зорганізованого, практичного й ясного тверезого думан¬ня, до ясного, короткого викладу свого рішення в наказі.

<strong>
Але досвіду з поля бою ніщо не може заступити!</strong>
Скільки то військових правильників з вибухом вій¬ни підпадає основним змінам! Знання основних воєнних засад, трохи військового таланту і досвід роблять з людини справжнього вояка й командира.
У нас на досвід замало звертано уваги. Робили це |окремі командири, що вже мали вроджену командирську іскру й військовий талант. Однак, було б дуже побажане, щоб ці командири збирали свій досвід на письмі (як воно робиться в кожній армії на війні) і поділилися з другими, щоб цей досвід можна було охопити в певні рамці і на його основі створити наші власні військово-партизанські правильники, випробувані на полі бою, достосовані до наших умов.
3 другої сторони навіть найкращий досвід нічого не вартий, якщо його не стосувати в практичному житті.
Досвід, окуплений кров'ю, це надто дорога річ, щоб стати власністю тільки декількох людей. Досвідами треба ділитися з другими, щоб заощадити нових жертв при здобуванні тих же досвідів.
Як бачимо з цього короткого перегляду окремих елементів, що складаються на ті чи інші тактичні за¬сади, розумне використання цих елементів і певних моментів та умов визвольно-революційних змагань дає партизанам, не зважаючи на численну, технічну, чи інші переваги ворога, змогу, не тільки йому (ворогові) чинно протиставитися, а й у зорганізованій формі перетривати довший час і у відповідний момент очолити загальний зрив нації.

<em>Ратник, інструктор старш. шкіл УПА// «Понстанець» 1946 р. Передрук за журиалом «До Зброї» чч. 14 (27) і 15 (28) 1952 р.</em>