<img class="alignleft size-full wp-image-1820" src="http://www.radiokvit.com.ua/wp-content/uploads/2009/06/21776442.jpg" alt="21776442" /><em>"You are young and life is long and there is time to kill today
And then one day you find ten years have got behind you
No one told you when to run, you missed the starting gun"</em>

<em>Pink Floyd - "Time", 1974</em>

<em>
</em>

"Гарні часи відходять у минуле" - каже у 1972 гітарист та вокаліст Pink Floyd <strong>Девід Гілмор</strong>. Ті далекі часи - початок сходження на олімп слави знаменитої британської групи...

Після виходу альбому "The Final Cut" у 1983 році як наслідок постійних суперечок між лідерами Pink Floyd Роджером Уотерсом та Девідом Гілмором легендарна група розпадається...
... щоб через 4 роки зібратися знов - у новому складі - вже без Уотерса. Завдяки старанням продюсера Боба Ерзіна, що незадовго до того допоміг записати Девіду Гілмору другий сольний альбом, та власне самого Гілмора, групі дається нове життя. "A Momentary Lapse of Reason" ("Короткочасна втрата розсудку") та, з рештою останній альбом Pink Floyd "Division Bell" - композиції з цих альбомів стали абсолютними хітами у Великобританії та США. Без харизматичного Уотерса група постала в іншому образі - не гіршому і не кращому від того, що був до того. Поєднання психоделічності Девіда Гілмора з чутливостю та самозануреністю клавішника Ріка Райта (спочатку як сесійного музиканта) зробило мрію реальністю.

2 липня 2005 року Гілмор та Уотерс, відкинувши минулі протиріччя, дали разом благодійний концерт. То був останній виступ Pink Floyd в класичному складі - Уотерс, Гілмор, Мейсон, Райт. Згодом, коментуючи можливість відродження Pink Floyd Гілмор скаже: "Мені вже 60. І в мене вже немає бажання так багато працювати. Pink Floyd - важлива частина мого життя, це були прекрасні часи, але їм настав кінець. Для мене набагато простіше працювати одному". З розмовами про об'єднання Pink Floyd було покінчено - раз і назавжди.
Але Гілмор дотримався обіцянки, випустивши за рік прекрасний атмосферний альбом "On an Island". В записі, як у старі добрі часи взяли участь ударник Нік Мейсон та клавішник Рік Райт, якого, за словами Гілмора "було дуже не просто затягнути до студії та вмовити пограти". Протягом турне на підтримку альбому музикантів зустрічали як ніколи тепло. Те неймовірне піднесення, з яким публіка вітала колишніх учасників Pink Floyd, повсякчас викликало щирий подив у сором'язливого Ріка. Але щоразу, після того, як емоції вщухали Райт повторював, що це турне було найщасливішим в його житті. Найщасливішим і... останнім.

Нехай гарні часи відійшли у минуле. Але сьогодні, дивлячись на сивочолого Девіда Гілмора, в якому важко впізнати того юнака з модельною зовнішністю - символа кількох поколінь, обличчям групи, що насмілилася сказати вголос про проблеми, на які суспільство вперто закривало очі, розумієш, що кожен день життя таких великих музантів, як Гілмор - це одна з останніх можливостей торкнутися сторінок мистецтва, що зветься вічним.
<strong><em>Понеділок, 15 червня, І плац</em></strong> - спец-ефір, присвячений творчості <strong>Девіда Гілмора</strong>.

<em>The day is done
The sun sinks low
We fold up the blanket, it's time to go</em>

<em>We walk ourselves weary, arm in arm
Back through the twilight
Home again</em>

<em>David Gilmour - "Where We Start", 2006 </em><em>
</em>