<div>

Другий рік поспіль в с. Жуків Підкарпатського воєводства  відбуваються роботи з відновлення зруйнованого  українського цвинтаря.  Цього року в якості добровольців до цього проекту долучилася група небайдужих пластунів з України та Польщі, які провели пам’яткоохоронний історико-краєзнавчий табір «Вирій». У програмі табору окрім відновлювальних робіт на цвинтарі було, також, проведено екскурсії пам’ятними для українців місцями Перемищини та Любачівщини, які передбачали: ознайомлення із зразками деревяної архітектури, відвідини та вшанування місць колективного поховання українців – жертв Акції «Вісла» та вояків УПА. Незабутнім завершенням табору була мандрівка Бескидами.

Для мене, як і для будь-якої людини, яка живе в Західній Україні питання українсько-польських відносин є неоднозначними.

Моя бабуся – корінна львів’янка, завжди з гіркотою розповідала мені про «пацифікацію»  та «сусідство» з поляками і чим воно обернулося  для українців за її пам’яті (тобто в 30-их рр.). Я, правду кажучи, завжди сприймала це з певною іронією і, може, навіть недовірою, вважаючи бабусині історії явним перебільшенням. Так склалося історично, що у сприйнятті сучасної української молоді явною загрозою для України завжди вважається, радше,  Росія, а  питання польського шовінізму особливо гостро ніколи не постають. Побутує думка, що Польща є Європейською державою, до чого і Україна прагне, і відповідно, встановлення добросусідських віднисин між країнами та толерантність є запорукою мирного співіснування.  Та, як виявилося  добросусідство є дещо однобоким, а толерантінсть означає, часто, ігнорування власної національної гордості та підлабузництво.

Їдучи до Жукова на пластовий табір, напевно, не до кінця усвідомлювала для чого і що там побачу. Я навіть уявити не могла, як побачене змінить моє сприйняття  світу.

Переді мною постали цвинтарі серед лісу – єдиний спомин про людей, яких було вигнано із їхніх прадідівських хат, зруйновані та спльондровані Церкви, у яких крізь стелю проглядається небо, розвалені старі хатки серед задбаних польських будинків... і люди, які і сьогодні повинні багато стерпіти щоб могти сказати ким вони є...  Хоча вони могли б піти й простішим шляхом, як тисячі моїх земляків, які виїжджаючи за кордон одразу забувають свою мову. Це ще одна болюча реальність, з якою я стикнулася впритул. До якої ж це міри треба зневажати чи, може, соромитися власного походження (а, отже, себе), щоб навіть з українцями розмовляти чужою мовою. Погано, з акцентом, але вже із зверхністю та зневагою, щоб, раптом, ніхто навіть не припустив звідки ти.. Хіба ж не рабська, підлабузницька психологія? Напевно тому нас не поважають ніде у світі, бо ми себе самі не поважаємо як нація.

Це, очевидно, не перший мій візит до Польщі, проте вперше я усвідомила як не легко там українцям, які не соромляться свого походження, не цураються своєї національної приналежності і як їх мало...

Загалом, ця подорож змусила замислитися над проблемами, які ніколи для мене не стояли так гостро, так гнітючо. Акція «Вісла» чи «Пацифікація»  перестали бути лише абстрактними поняттямм, сухими історичними фактами.. Адже, лише коли минаєш десятки зруйнованих порожніх церков, бачиш перед собою фундаменти посеред лісу, де колись були хати, а в них жили собі люди зі своїми повсякденними клопотами,  а все,  що від них залишилося – це покинуті напівзнищені цвинтарі, лише тоді можеш відчути майже фізичний біль і нездоланний гнів від того, що хтось посягнув на щось рідне, святе для тебе.

З іншого боку, немає меж тому щастю, коли встановлюєш на місце витягнений з-під землі хрест, або зустрічаєш десь у далекому польському селі бабцю, яка вітає тебе благословенням і витирає сльози кінцями хустки або дідуся, який у відповідь на почуту українську мову гордо виголошує «Слава Україні!».

Відчуття після побаченого є справді достатньо неоднозначними: інколи - приємними, але здебільшого - гіркими та болючими. Адже, так важко не занепадати духом, коли відкривається така реальність, так важко не гніватися на когось, на себе, на всіх... Проте,  варто своє розчарування і гнів спрямувати у конструктивне русло і намагатися зробити усе що у власних силах, щоб призупинити або навіть запобігти руйнації тих небагатьох пам’яток культури матеріальної, а відтак, може і духловної.

Ця стаття присвячується усім українцям в Польщі, і тим, які самозречено працюють в ім’я свого народу, попри усі перешкоди і відсутність будь-якої підтримки з боку України, і тим, які не свідомі свєї національної ідентичності, але точно, колись зрозуміють хто вони, я вірю.
<div>Устина Стефанчук</div>
</div>