<div>

Від 8 до 19 серпня 2009 року на теренах Південно-Східної Польщі вперше відбувся Міжкрайовий пам’яткоохоронний історично-краєзнавчий табір «Вирій». Ідея табору полягає у згуртуванні української молоді з України та Польщі навколо спільного обов’язку оберігати національні пам’ятки та історичні місця на етнічних землях українців, що нині перебувають на території Польщі, землях т.зв. Закерзоння. Про трагічну історію українських етнічних земель на захід від річок Сян та Західний Буг навіть сучасна львівська молодь знає дуже мало, тоді як тут у багатьох, зокрема й пластунів, бабця чи дідо походять саме з цих теренів. Відходять останні очевидці операції «Вісла», а культурна спадщина українців занепадає в густих лісах. Ці пам’ятки перебувають практично без жодної опіки з боку нашої держави…

Табір «Вирій» ініційований та організований групою старших пластунів зі Львова за сприяння пластунів Польщі, Об’єднання українців в Польщі та Національного університету «Львівська Політехніка». Учасниками табору були старші пластуни з України (Львів, Самбір, Чернівці, Кіровоград, Вишгород) та Польщі (Перемишль, Ґданськ, Члухів, Білостік, Ґурово Ілавецьке).

За назву табору невипадково обрали табору слово «вирій», яким, окрім теплих країв, куди відлітають птахи узимку, в народі називали земний рай, де знаходиться сонмище душ предків. Адже віддавна люди знали, що, зберігаючи пам’ять про предків, вони будують своє майбутнє та майбутнє своєї громади.

Стаціонарна частина табору проходила в селі Жуків, що на Любачівщині (нині ґміна Чесанів Підкарпатського Воєводства). На середину ХХ століття село було українським, в 1946 році мешканців було повністю депортовано, переважно на територію тодішньої Радянської України, а решту під час операції «Вісла» насильно вивезли на західні та північні терени Польщі (декотрі з їх нащадків брали участь в таборі). Сьогодні велика частина села спустошена, решта забудована новими хатами, де мешкають поляки. Залишилась дерев’яна церква ХVIII ст., що нині діє як римо-католицький костел. Сільський цвинтар, що діяв з початку ХVIII ст., окрім свого історичного значення має неабияку мистецьку цінність. Кам’яні надгробки виготовлені руками майстрів бруснівської школи каменярства (українське село Старе Брусно, де діяла школа, нині не існує). Українці, що народилися і були хрещені в Жуківській церкві, з’їжджаються сюди з різних куточків світу раз на рік в кінці серпня. Усім їм уже поза 70. Після тривалого занедбання цвинтар перетворився на зарості лісу, з-поміж яких де-не-де виглядали «найбільш стійкі» хрести, більша ж частина хрестів впала та погрузнула під землю.

Відновлювальні роботи на жуківському цвинтарі було ініційовано декількома нащадками мешканців села та забезпечено перемиським відділом Об’єднання українців в Польщі. Пластуни спільно зі студентами-архітекторами Національного університету «Львівська Політехніка» провели докладну інвентаризацію жуківського цвинтаря, розчистили його від заростів, віднайшли в землі та підняли «на світ Божий» хрести, найстарші з яких датуються першими роками XIX ст., розчистили та провели обміри напівзруйнованої цвинтарної каплиці, встановили повалений хрест на символічному кургані «Борцям за волю України» в Жукові та сусідньому селі Гораєць. Цвинтар в Жукові став помітним з рухливої автомобільної траси, що проходить через село, білі хрести знову відкрили свої силуети, розповідаючи людям про тих, хто колись тут господарював.

На таборових ватрах проводились гутірки на тему історії та географії Закерзоння, переглядали історичний фільм, співали відомі та вивчали нові народні пісні з Лемківщини та Підляшшя. Завдяки приємному товариству та сприятливій погоді на таборі панувала атмосфера радости від потрібної та цікавої справи. Незважаючи на специфіку табору, він зберіг свій традиційний пластовий чар.

В часі табору учасники здійснили ряд мандрівок містами та селами Любачівщини, Надсяння, Східної Лемківщини, гірськими полонинами Західної Бойківщини, відвідали багато давніх дерев’яних та мурованих українських церков, цвинтарів, музеїв, меморіялів та інших місць, пов’язаних зі споконвічним перебуванням наших предків на цих землях та боротьбою їх за волю України. Протягом табору пластуни взяли участь у кількох Службах Божих у церквах, де ще діють парафії греко-католиків. Останній вечір та ніч табору пластуни гостювали у колишнього вояка повстанської сотні «Хрона» на Закерзонні Івана Годованця, який повернувся і мешкає в рідному, колись бойківському селі Ветлина. Сьогодні він тут єдиний українець. Протягом своїх мандрів пластуни мали змогу замислитись над ставленням Польської держави до історичних місць українців на своїй території.

Окрім внеску у збереження української культурної спадщини, табір «Вирій» допоміг молодим пластунам пробудити в собі духовні цінності та почуття обов’язку перед рідними історичними пам’ятками на теренах інших держав, надав можливість оцінити тогочасні події і прослідкувати їх зв’язок з сьогоденням. Долучаючись до відновлення цвинтарів в колишніх українських селах, свідома молодь відчуває, що може бути корисною своєму народові. Найкращий спосіб відчути красу Закерзоння та потребу нашої уваги до нього – це відвідати цей край і побачити все на власні очі.

Комендант табору ст. пл. скоб Андрій Котлярчук

</div>