<em>Яким є потенціал сучасного українського мистецтва? Чи відчуває суспільство потребу у ньому? Як презентується це мистецтво так як воно сприймається?</em>

У конфлікті, який виник навколо виставки «Українське тіло», яка мала проходити з 7 по 28 лютого у Центрі візуальної культурі при Києво-Могилянській академії, обидві сторони виглядають недолуго.

[nivoslider id="1406"]
<!--more-->
Аргументи адміністрації, а саме президента Сергія Квіта, виглядають доволі несерйозно та занадто сиро. Закиди, стосовно порнографії є необґрунтованими. Порнографія — достатньо конкретно окреслена категорія, під яку просто зображення статевих органів не підпадає. 

Але насправді природа цих закидів лежить у бажанні не нашкодити репутації Академії, і тут президента можна зрозуміти. Втім, могилянська громада полюбляє знаходитися на маргінесах сприйняття. Можливо причиною є вільний від цензури та нав’язування думок простір академії, можливо дається взнаки європейська система освіти. Тому студенти одразу кинулися збирати підписи проти виставки та ЦВК, оперуючи тим самим аргументом про порнографію. Про те, що критика може бути значно глибшою та об’єктивнішою студенти ніби й не чули. Навіщо? Президент вже все сказав. Сергій Квіт, в свою чергу, допустив велику помилку, що не з’явився до ЦВК ані 13, ані 14 лютого, щоб захистити свою позицію та свій авторитет.

Позиція Василя Черепаніна, директора Центру, теж варта уваги. За останні роки скандали навколо ЦВК усім вже набридли і симпатію до директора Центру виказують лише закохані у його цинічність дівчатка-першокурсниці. В.Черепанін відверто йде на конфлікт, влаштовуючи провокацію, і не приховує цього. 13 лютого, під час спроби відкрити виставку, коли його запитали, а чому б не перенести виставку до іншого мистецького центру чи галереї, адже це б вирішило проблему, він відповів: «Це справа принципу, виставка буде тут». Усі його коментарі наповнені сарказмом та пафосом, які йому властиві. Так само поводять себе куратори та художники виставки.

Виставка спонукає до певних роздумів. Мистецтво було та є еротичним, та навіть сексуальним. Проблема в тому, що представлені на виставці роботи з великим зусиллям можуть бути названі мистецтвом. Тому у прес-релізі виставки написано: «Досліджуючи матеріальні, культурні, інформаційні, ідеологічні, естетичні умови існування „українського тіла>“, осмислюючи чи апропріюючи активні в нашому соціальному просторі тілесні метафори, способи розуміння, репрезентації та оцінювання тілесності, художниці й художники перетворюють простір галереї на лабораторію, де дослід проводиться над кожним з відвідувачів, випробовуючи та проявляючи їхні когнітивні механізми, зони чутливості та системи суджень.» І сам Василь Черепанін постійно наголошує на тому, що ця виставка не з таких, до яких ми звикли, це простір наукового дискурсу, адже ЦВК є науковим підрозділом академії.

Особисто в мене виникло запитання: хіба ж це дослідження концепту українського тіла? Де обговорення, дискусії, критика, висновки? Їх не було і немає. Як ЦВК може бути науковою інституцією, якщо усі залучені учасники притримуються лише одного погляду на концепт. А критику ззовні сприймають вороже (не тільки у випадку з «українським тілом», але й під час інших своїх проектів). Художники також неординарно себе позиціонують: вони абсолютно закриті для діалогу (окрім Микита Кадана, який звинувачує Квіта у некомпетентності). Під час повторного показу виставки 14 лютого деякі з них відмовилися коментувати свої роботи. Анатолій Бєлов, наприклад, ніби навмисно намагався говорити якомога тихше, тим самим демонструючи свою неповагу до відвідувачів.

Висновок: виставка (чи все ж таки наукова лабораторія?) не впоралася із жодним з поставлених завдань. Концепт українського тіла не було досліджено, а саме українське тіло було представлено аматорськими роботами низького рівня. <img class="bareimage" src="http://insider.kma.in.ua/textend.png" alt="" />

