Сергій Квіт логічно заявив, що кидання квітів було провокацією проти Академії. На цьому начебто всі зійшлись.

Але мене цікавить, що ніхто не порушив іншого питання: чому такі дії і поведінки студентки Могилянки взагалі стали можливими? Чому в нашому університеті процвітає нетолерантність? Чому в Академії є студенти, котрі ведуться пропаганду Корчинського чи Соціал-націоналістичної асамблеї?

Чи це проблема надмірної активної діяльності цих організацій? А чи проблема також у тому, що в самій Могилянці не прищеплюють критичне мислення та толерантність; що в Академії толеруються вислови, погляди та оцінки, неприйнятні для академічного середовища на Заході? <!--more-->

Ці ж погляди передаються потім студентам на парах, привчають їх до певного модусу думання та оцінювання. А яке мислення можуть прищепити декан факультету, котрий висловлює гомофобні погляди на засіданнях Вченої ради; чи викладач з права, котрий публічно пише про необхідність відкриття військового типу загонів для сиріт чи дітей з неблагополучних сімей? Чому толерується побиття одними студентами Могилянки інших, з політичними поглядами яких нападники виявились не згідні?

Кидання на Табачника — це не одноразова акція, це логічний результат функціонування НаУКМА на теперішньому етапі, за який відповідальні усі, хто викладає та керує університетом.

Це не значить, що Дар’я не прийняла рішення особисто. Це тільки значить, що таке рішення для неї логічно вписалось у світогляд, котрий толерується в Академії. Це не світогляд радикалів (як це представлено в багатьох ЗМІ), це світогляд людей, котрі не вміють бачити та оцінювати ситуацію критично та з різних сторін. Нехай це не прозвучить як заклик до прищеплення якихось конкретних поглядів. Йдеться про значно важливіші речі — вміння критично оцінювати будь-які дії та заяви незалежно від того, хто їх проголошує, вміння стратегічно планувати свою діяльність та нести відповідальність за неї. Звісно, пріоритет на розвиток критичного мислення означає, що критичній оцінці будуть піддаватися і дії самої Могилянки. Але тільки це і відрізняє її від решти українських університетів, тож це <em>the risk worth taking</em> для досягнення великої мети формування дійсної університетської критичної культури.

На щастя, студенти, які приходять в Академію, у більшості своїй схильні шукати справедливість та правду. Питання у тому, яких форм набудуть ці пошуки: чи долучення до інтелектуального поля та критичної оцінки дійсності, чи участь у сумнівних політичних організаціях, близьких до політичних банкрутів на кшталт Корчинського.

І саме про це питання треба зараз думати всім, хто турбується за долю університету, а не про короткотермінові кроки з відновлення іміджу Могилянки. Імідж відновиться сам собою, благо — є потенціал і попередні заслуги. Треба змінити підходи, а для цього першочергово треба визнати існування проблеми «кидання квітами» не як окремого акту, а системного збою.

Безперечно, в Академії є викладачі та керівники, котрі усвідомлюють проблему. Питання лиш у тому, чи достатньо цих сил для того, щоб виправити ситуацію. <img class="bareimage" src="http://insider.kma.in.ua/textend.png" alt="" />